Kosztolányi Dezső Idézetek
August 26, 2024, 5:37 pmIrodalmi idézetek A szerzők darabokat írnak, a költő egészeket. Juhász Gyula Mintha szavakkal játszani nem annyi volna, mint magával az élettel játszani. Kosztolányi Dezső Ha a költészet nem arra való, hogy felpezsdüljön a vérem, hogy hirtelen ablakot nyisson arra, ami csupa titok, hogy segítsen felfedezni a világot, hogy árva szívemnek társa legyen a magányban és a szerelemben, az ünnepen és az elhagyatottságban, akkor mire való? Gabriel García Márquez Mit mondjunk a költőkről, akik oly szívesen szárnyalnak föl messze az olvasók többségének értelmi képességei fölé? Mi egyebet, mint amit a fülemüle mondott egyszer a pacsirtának: "Csak azért repülsz olyan magasra, barátom, hogy meg ne halljanak? " Gotthold Ephraim Lessing Ki a költő? Akit a magyar irodalmi kánon elismer, akiről ódákat zengenek az irodalmi lapok? Ez esetben nyilvánvalóan nem vagyok költő. Szerintem a szó definíciója ez: ember, aki verseket ír. Idézetek - Irodalom - sronika-kepeslap.qwqw.hu. Ilyen szempontból költő vagyok. Kovács Ákos Először egyszerűen írunk és rosszul.
- Kosztolányi Dezső - Oldal 2 a 3-ből - Idézetek Neked
- Kosztolányi Dezső: FEJTÖRŐ FELNŐTTEKNEK | Verstár - ötven költő összes verse | Kézikönyvtár
- Idézetek - Irodalom - sronika-kepeslap.qwqw.hu
Kosztolányi Dezső - Oldal 2 A 3-Ből - Idézetek Neked
Kosztolányi Dezső Hideg Furcsa est ez, néma, hűvös, a szobákban újra bűvös lámpa ég. Fűtenek is innen-onnan, s rémlik a körúti lombban fönn az ég. Istenem, mi végre élek? Dúdorászok, árva lélek, egymagam. A mesék arany kastélya és a cukros, piros téa merre van? Nem merek a ködbe nézni, sárga gallyakat idézni soha már. Aki vén, az mint az ősz fáj, mint a hervatag, esős táj s a halál. Ó, a múlt nem ezt ígérte, s ami van ma, könnyem érte mennyi folyt. Elnémuljak, fölsikoltsak? Ennyi volt csak, ennyi volt csak? Kosztolányi Dezső - Oldal 2 a 3-ből - Idézetek Neked. Ennyi volt. Menj, szegény öreg, s a gáznál tébolyogj még és vigyázzál, meg ne hűlj. És ha könnyű és ha lomb hull, régi bútól, fájdalomtul meg ne halj. See more posts like this on Tumblr #kosztolányi dezső #hidegKosztolányi Dezső: Fejtörő Felnőtteknek | Verstár - Ötven Költő Összes Verse | Kézikönyvtár
Az élet azért van, hogy használjuk. A szótár csak kagyló, ezzel csak meregetünk a nyelv tengeréből. A nyelv azonban a tenger, a tenger. Estente meghalunk az ágyba, s reggelre már mások vagyunk. Mind változunk zokogva, vágyva és nem találjuk - önmagunk. Hajoljatok meg a végtelen sors előtt! Mert az ő hatalma zabolátlan, örök. Ha nem hajolsz, kidönt, mint vihar a tölgyet, s kárörvendőn tombol ravatalod fölött. Ha eljön az órád, dacos küzdelemmel ledönt nagykegyetlen a fekete sírba: a temető minden fájára az ember kudarca s a sorsnak győzelme van írva. Kosztolányi dezső idézetek fiuknak. Az, akit ismerünk, rendszerint: kleptomániás. Az, akit nem ismerünk, rendszerint: tolvaj. Minek tulajdonítod, hogy a zsugoriak mind hosszú életűek? Vannak, akik azt állítják, hogy a zsugoriság maga a törhetetlen életkedv megnyilatkozása, és mint minden igazi szenvedély, nem öl, hanem éltet. Vannak, akik azt állítják, hogy ez a nagy távra beirányozott, állandó mohóság nem is költözködik olyan hitvány szervezetekbe, melyek idő előtt elpusztulnak.
Idézetek - Irodalom - Sronika-Kepeslap.Qwqw.Hu
megrogyva, búsan, társtalan? S mint látom a híd-bolton álló huszéves ifjut, enmagam? Sirok, avagy csak ámulok tán a könnyü perc hamar lefolytán? Vagy tördelem eres kezem, s a habzenére, lángözönre nem is emlékezem? Ki tudja... Mostan is gyakorta úgy rémlik, mint egy költemény az én sirásos, nyári éjem, az én könnyes álom-regém. Kosztolányi Dezső: FEJTÖRŐ FELNŐTTEKNEK | Verstár - ötven költő összes verse | Kézikönyvtár. Olyan, mint egy ezüstös álom, mely ifjan hull a sírba le, s ma sem tudom, hogy az az ifjú Én voltam-e?... Koporsó és bölcső közt Anyám, ha egyszer végre visszatérek és ott maradok mindörökre nálad. Ha ráborulok régi küszöbünkre, s megcsókolom az áldott, ősi fákat és fáradottan, könnyesen remegve nézek szemedbe. Várj akkor engem, mert jövök egy este. Ősz lesz, tudom, biborló fény cikáz, rőt esti láz. Nagy vaskapunk mennydörögve összerendül, hogy fázva átremeg az ősi ház a félelemtül. De ne ijedj meg, jöjj elém szelíden, bármily ijesztő nagy leszek s fehér, zárj a karodba, ne keresd a szívem, melyet elönt a csúf, fekete vér, csak nézd kialvó, fénytelen szemem, csak símogasd a főmet csendesen.A hídon Húsz éves voltam és egy éjjel tíz óra tájt, színház után a nyári csillagokra nézve haladtam által a Dunán, köröttem minden oly csodás volt, a híd, hegy tűzzáporba lángolt, alant zokogtak a habok, s egy téveteg hajó a vízben hintázva ballagott. És én megálltam álmodozva a lüktető mélység felett, fejem a hídkarfára nyomtam, szájam sirástól reszketett. Szellő bujálkodott a habbal, beszélt a víz susogva, halkal, titokzatos, bús volt az éj, s a selymes és szagos víz árja hullámos, tiszta, mély. Ma is emlékezem az éjre, üres vágyódással tele, egy céltalan nap tompa éjén bámultam a vizekre le. Jöttek hajók zord lángtaréjjal, hullám feszült fel, mint setét fal, eltünt a hab, el a hajó, sóhaj vonaglott a setétben: a perc oly illanó. S miért, miért nem? sirni kezdtem, agyamba nyilalt, hogyha majd egyszer letörve, elfakulva, az aggkor nyugalomra hajt, gondolok-e a titkos éjre, s elém tünik-e majd igézve e híd, e hab, e tűz-virág, s az éj, amelyre a sugár szőtt vörös lángpántlikát? S hogy érzem akkor ezt az éjet?
Keresés az idézetek között Reggelre minden ferde lesz és széttörik ezer darabbá. Ó, költők, hol van, ki az éj tündéri tükrét összerakná? A szegény emberek csak egymás előtt szégyellhetik a szegénységüket, hogy erről ők maguk tehetnek, hogy ebben cinkosok valamennyien. Csakugyan, a szegények gyűlölik egymást, és ezért szegények. Ha szeretnék egymást, gazdagok volnának. Vagyis akkor nem volnának többé se szegények, se gazdagok, csak testvérek, akkor maga a paradicsom valósulna meg a földön és eljönne Isten országa. Igen, szívem. A gyűlölet szegénység, s a szeretet gazdagság. Az emberek - hidd el - csak szeretni akarnak valakit. Mindenkiben van egy nagy-nagy adag szeretet, mely nem találja helyét. Ha valamiről sokat tudunk, akkor hallgatunk. Csak a műkedvelők biztosak és bőbeszédűek. A teljes tudás - a külsőségben - fölöttébb hasonlít a teljes tudatlansághoz. A szépség egy eszme látszata és visszfénye, szóval egy nem létező valami, ami bennünk ébred tudatra. Mi vagyunk létrehozói, hordozói.